![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564266_auto_resized.jpg?ver1)
Drámai különbséggel nyert a német válogatott, de még nincs veszve semmi
origo.hu
![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564266_auto_resized.jpg?ver1)
A környéken lakók közül kevesen emlékeznek már a csöndes városrészre, ahol bólogató akácok, égbe törő jegenyék között lapultak a földszintes kis házak; udvarukon kutya csörgette a láncot, reggelente tyúkok káráltak, itt-ott még malacka is röfögött a hátsó kerítéshez ragasztott ólban. Jó húsz éve sorra kiürültek a házacskák.
Egy ideig dühös szél csapkodta a nyitva hagyott kapukat, gaz verte föl a téglajárdák bordáit. Aztán hatalmas gépek jöttek, pár hét alatt szétharapdáltak falat, kerítést, ólat, kiforgatták a földből a meggyfát, az orgonát, még a szívós akácokat is. Emeletes házak, hőközpont meg iskola épült a legyalult terepen, később még szupermarket is. Mára felnőttek az új fák: nyírek, platánok, máluszok. Parkot is alakítottak a szabad területen, egy ideig még gondozgatták a bokrokat, virágágyásokat is kerítettek szorgos kezek, mostanság azonban ritkán zavarja meg a csendet a fűnyíró berregése. Elvadult minden. Térdig ér a gyom, amikor végre előtűnik a kombájnra emlékeztető ormótlan gépezet, s nagy dübörgéssel letarolja, ami az útjába esik. A fák, bokrok közelébe, a trafóház falához nem ér el, ott megmarad a vad növényzet, mint rosszul nyírt kobakon a haj. Így megy ez minden évben. A nagy tarolás előtt mindig feltűnik azonban egy különös ember. Biciklivel jön, azt komótosan egy fához láncolja, pantallójáról lecsatolja, majd zsebre teszi a csíptetőket. Szatyrából sarlót meg zsákot varázsol elő, határozott léptekkel begázol a vadonba, nekihajolva, szétterpesztett lábbal csapkod, mintha valósággal kaszálna.
{p} Aztán tömi a zsákot. Vajon mire neki a megvénült cickafark, elporzó pitypang, csörgőre száradt kamilla, amely vegyesen virít az elhanyagolt parkban? De nem: az ember lucernát töm a zsákba, harsogó, egészséges levelű, szép lucernacsomókat. Persze, jut eszembe, nekem is feltűnt már, hogy pár négyzetméternyi darabon minden tavasszal makacsul kinő itt a szívós takarmánynövény, üde szigetet képezve a százféle gyom lehangoló tengerében. Esős időben még második kaszálásra is alkalmas lehet. Megközelítem a munkálkodó embert. Így már látom, nem viseltes gúnyában jött: jó állapotú nadrág, világos ing, a borotvált arc fölött szinte új micisapka. Furcsállom. - Nyúlnak lesz? - kérdem a köszönés után. - Annak, persze. Vannak még páran... Firtatnám, hol tartja őket, de mondja magától. Megtudom, hogy a nagy rombolás után ők bizony nem fogadták el az emeleti lakást, kihúzódtak a Bánom-kertbe. Kis ház, kis telek, de mégiscsak saját porta. Az asszony is elbíbelődik a virágokkal, a pici konyhakerttel, ő a pár tőke szőlővel, lugassal meg a nyulakkal. Aztán így folytatja: - Tudja, találnék én közelebb is zöldet nekik, ide csak azért jövök el minden évben, mert ezt a herét még én vetettem. Mondhatni, jól sikerült, ha még idén is előtört... Itt volt a kertem. Ott meg a ház. Negyvenhét szám volt. Jól mondom, csak volt. Egy szál léc nem maradt belőle. Meg a száma sem. Ezekből a nagy házakból nem jön ki annyi... De hát most már így van jól, ahogy van. Éljenek egészségben azok is, akik itt laknak...
origo.hu
mindmegette.hu
origo.hu
hirtv.hu
kemma.hu
origo.hu
mindmegette.hu
origo.hu
nemzetisport.hu
origo.hu
origo.hu
origo.hu