Sinka Istvánné életének negyven éve gombokban elbeszélve - akár ez is lehetne a címe annak a kiállításnak, amely a minap nyílt meg a jászberényi Jász Múzeumban. Abban az emlékházban, melyben Lehel kürtjét is őrzik. Rózsika néni gyűjtőszenvedélye megbocsátható szakmai ártalom is lehetne, ha nem tornyosulna mögötte tekintélyt parancsolóan az az eltökéltség, amellyel hobbijának hódol.
Először is íme a számok: négy évtized alatt több mint félmillió gombot bogarászott össze. Ülünk a takaros családi ház asztalánál, előttünk egy kétliteres befőttesüveg, benne nem kevesebb, mint háromezer gyöngyházgomb. Mivel vannak a gyöngyháznál nagyobb gombok is, az annyi, mint... szóval az eddigi szerzemények nagyjából egy négyszáz literes hordót töltenének meg. Ez a mennyiség egy váratlan fordulattal minőségbe csap át, Rózsika néni ugyanis a gombokból képeket mintáz - ez pedig már a naiv művészet tárgykörébe tartozik.
Hogy mik kerekednek ki a különböző színű, formájú gombok mozaikjaiból? Jóformán minden, amire a képzelőerő futja: a moszkvai olimpia emlékezetes Misa mackója; szódásüveg; természetesen Lehel kürtje; bolt az előtte álló vásárlóval; virágcsendéletek garmadával; számítógépes figurák, hogy azért a korral is haladjunk. És mindez olyan színharmóniában, amit csak a világ minden tájáról összehordott gombok mázának különleges fénytörése elénk tud varázsolni.
Hogy kezdődött? Egy rövidáru-kereskedésben, ahol a gombok szebbjét eltette. Aztán egyszer csak gyűltek, gyülekeztek a gombhalmok. A külföldi barátnék harisnyaszárba kötve küldték a szuveníreket, most pedig a turkálók, kilósruha-boltok jelentik a gazdag lelőhelyeket. Az eladók tudják, hogy ha egy gombos ruhadarab érkezik, arra Rózsika néni vevő. Mióta híre ment munkásságának, az udvarba vagy a levélszekrénybe bedobva is talál küldeményeket, mellyel a helybeliek tisztelik meg.
A legidőrablóbb munka a számolás és a rendszerezés. Erre akkor kerít időt, amikor fő az ebéd vagy tévét néz a család. Ő is oda-odapillant a készülékre - és persze megjegyzi, milyen gombok voltak a híradó alatt egy-egy bemondó ruháján. A férje, aki a kőműves szakmát folytatta, megbocsátó derűvel szemléli a háziasszony hobbiját, bár hozzáteszi: nem olyan világ van, amikor érdemes bármivel is felhívnia az embernek magára a figyelmet. A betörők még azt hiszik, valami kincset őriznek - és hosszasan sorolja a közelmúlt bűnügyi eseteit a városban. De azért, ha az utcán talál egy gombot, lehajol érte, és hazaviszi a nejének. A két tanár fiú lefényképezi a legsikerültebb alkotásokat, a kétéves unoka pedig tobzódik a gombok bőségében: két kézzel szórja szét őket a szőnyegen...
Rózsika néninek komoly tervei vannak: szeretne bekerülni a Guinness-rekordok könyvébe; bár úgy tudja, ilyen műfajt nem regisztrál a Biblia és a Korán után a legnagyobb példányszámú könyv. Nem baj, majd nyitnak egy új szócikket...
A városban ígéretet kapott rá, hogy ha bővül a múzeum, állandó kiállítása lesz, a terem falai gombokkal lesznek kitapétázva. Addig pedig? Érkeznek a küldemények, fő az ebéd, Sinka Istvánné számol. És ha betelik a száz, egy gombot mindig félretesz, hogy naprakészen tudja, hány gombnál is tart. Így telik az élet, célokkal, tervekkel, alkotással. És megszámolásra váró özönnyi gombbal.