A spanyol bankrendszer dicstelen csődje újra feleleveníteni látszik az amúgy napjaink Európájában kevéssé feledhető katasztrófaelméleteket és válságkezelési irányokat. A „központilag” toldozgatott-foldozgatott európai bankok már így is 490 milliárd eurójába – több mint tízéves magyar költségvetésbe – kerültek az Európai Központi Banknak, az elmúlt héten azonban világossá vált: a spanyol pénzintézetek újabb 100 milliárd eurós segélycsomaggal húzhatók csak ki a bajból.
Kép: Official ceremony of the raising of the colours of the European Flag. Speech on the occasion of the 25th Anniversary of the European Flag - Raising of the flag
Arról nem is beszélve, hogy Spanyolország, Olaszország és Ciprus esetében is csak az a kérdés: mikor üt be az államcsőd? Ennyi csomag összerakása lehetetlennek látszik, érthető hát, ha a gazdasági növekedésének lassulásától rettegő Pekingtől az újraválasztását az Európai Unió sorsától is függővé tevő amerikai elnökig mindenki Brüsszelt noszogatja: tegyen rendet a saját portáján. Nem mintha olyan könnyű lenne a 27 fejű sárkány mind a 27 fejének jól tartása vagy jelen esetben akárcsak a megtartása is.
A kiútkeresés soron következő állomásaként, a június 28–29-i EU-csúcs előtt német és spanyol vezetők az elmúlt hetek újabb déli áramlatai láttán kimondták az eddig kimondhatatlant: költségvetési és politikai unió kell. Azaz az Európai Unió államok szövetségévé olvadna össze, nem csak gazdasági értelemben. Az elképzelés szerint az euróövezet országainak költségvetési politikája, adórendszere, bankrendszere, nyugdíjrendszere, szociálpolitikája, munkajoga egységes lenne, és minél inkább központi ellenőrzés alá kerülne. Az ötlet persze nem új. Hosszas huzavona után megszületett az államadósságot a GDP fél százalékában maximalizáló fiskális paktum, a nyugdíjkorhatár és az egyes adók harmonizációját előíró európaktum, a kormányok működésének értékelését tartalmazó európai szemeszter vagy a hamis költségvetési adatok szankcionálását tartalmazó hatos csomag. Ezek mind azt erőltették, hogy az EU-s tagállamok ne költekezzenek túl, és hogy Brüsszel szigorúan ellenőrizze költségvetésüket.
Egy esetlegesen kialakuló nagy közös kormány nagy közös kérdése ebben az esetben persze az lenne, hogy az egyesült Európa milyen demokratikus kontroll alatt működjék. Kétségtelen, hogy mindez a nemzeti mozgástér zsugorodását jelentené, így igen kalandos vállalkozásnak tűnik a gazdasági válsággal együtt erősödő szélsőségek korában. Ám az is biztos: Németország képtelen lesz egymaga finanszírozni fél Európa államháztartási csődjét, és a kontinensszerte szavazatokért gazsuláló pártok ígérgetésének ma már nincs semmilyen eurófedezete. Vagy együtt, vagy sehogy…