![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564027_auto_resized.jpg?ver1)
Élő közvetítés: Németország-Magyarország
origo.hu
![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564027_auto_resized.jpg?ver1)
„ÉLETMŰHÁZA” A MOST TÍZÉVES MŰVÉSZETEK PALOTÁJA, megalkotta a Richter Gedeon Kémiai Kutatóközpontot, nevéhez fűződik az Erkel Színház rekonstrukciója, az Orczy-kert rendezése, a Liget-projektből viszont kiszállt. Kínában, Szibériában, Szentpéterváron is dolgozott. Orvosnak készült, sokáig balettozott, néptáncra járt, gitározott, zeneszerzést és filozófiát tanult, ma is karnagya egy kórusnak. Az önmagát „barokk figurának” tartó Zoboki Gábor építésszel beszélgettünk.
Kép: Zobóki Gábor építész., Fotó: Béres Attila
– Nagy a nyüzsgés az irodájában, pedig elmúlt este hat óra. Mikor kapcsolják le a villanyt?
– Amikor Demeter Nórával megalapítottuk az irodát, nem szerettük volna, hogy éjt nappallá téve dolgozzunk, ezért az angolszász példák alapján reggel kilenc és este hat közé korlátoztuk a munkaidőt. De a kreatív alkotómunkának része, hogy bizonyos pillanatokban kalapál az ember szíve, forognak az agytekervényei, és nem bírja abbahagyni. Mindezek mellett az ország legnagyobb építészirodájaként tartani kell egyfajta ügymenetet. Harminc építész képezi a kemény magot, de az általunk foglalkoztatott mérnöktársakkal együtt kétszázan is vagyunk. Persze az elején sokkal szerényebb létszámmal indultunk. Nemcsak nálunk, külföldön is érzékelhető, hogy a négyéves válság miatt egyre nehezebb.
– Kevesebb a megrendelés?
– Az építészeti piac az ország gazdasági állapotának fokmérője. Szerencsére a mi szakmánk inkább a könnyűlovassághoz hasonlítható, mint a nehéztüzérséghez. Bizonyos kérdésekre gyorsan kell választ adnunk. És az ötletesség nemcsak az építészeti alkotásokban, hanem azok kitalálásában, illetve a mérnöki megfogalmazásban is benne van. Amíg készülnek a tervek, álomvilágban élünk. Sokszor a házainkkal álmodunk. De amikor elkezdődik az alapozás, minden egyértelművé válik és kiélesedik a kép.
– Nem mond ellent egymásnak az álmodozás és a milliméter-pontosságot igénylő tervezés?
– A mérnökök többsége a humán- és a reálvilág között lebeg, amit nehéz egyensúlyban tartani. Mondhatni, pszichológusként ülünk le a megrendelővel megtervezni az életterét, ilyenkor kicsit a jövőbe kell néznünk. Aztán eljön az a pillanat, amikor ennek a szárnyaló szellemi gondolkodásnak megjelennek a materiális elemei, vagyis méterekben kell kifejezni a kívánatos és ideális állapotokat. Nem véletlen, hogy a legnagyobb építészek polihisztorok. Járják a világot, szemlélődnek és folyton-folyvást vázlatokat készítenek. Képesek tanítani, könyvet írni, zenét szerezni, vezényelni, főzni. Röviden: imádnak élni. Ha visszatekintünk a múltba, az is kiderül, hogy az építészektől sok mindent elvártak. A legközvetlenebb tanácsadói voltak azoknak a zárt köröknek, amelyek meghatározták egy-egy település vagy népcsoport jövőjét.
– Ma vannak elvárások az építésszel szemben?
– Elébe megyek a dolgoknak. A Művészetek Palotája esetében fontosnak tartottam megkérdezni a zenésztársadalom krémjét, hogy milyen hangversenyteremben szeretnének koncertezni a jövőben. Ugyanez történt a Telenor székházának zöldövezeti kialakításánál, de más megrendeléseknél is. Nem kevés időt töltünk el a számítógép előtt koncentrálva, tárgyalótermekben prezentálva. Egy nagyobb lélegzetű építmény létrejöttéhez három-öt, illetve hat-hét év szükséges. Előrelépünk, visszatáncolunk, majd megint előre. Kukába dobjuk a terveket, vagy a partner gondolja meg magát. Szépségesen gyötrelmes alkotómunka. Súlyos milliárdokról döntünk, amikor papírra vetjük a gondolatainkat. Hogy építészeti erényeket vagy esztétikai értékeket is meg tudjunk jeleníteni a terveinkben, ahhoz kell egyfajta zeneszerzői, illetve karmesteri képesség. A tárgyalások során a kiabálástól a bűbájos beszélgetésig minden előfordulhat.
– Azt megnézném, ahogy az angyalarcú Zoboki Gábor kiabál…
– Pedig előfordult már. Számomra a Művészetek Palotája „életműház”, hat éven át épült, az idő alatt nem sokat aludtam. Négy kulturális miniszterrel vívtam a csatáimat, beláttam a kulisszák mögé. Nem irigylem a politikusokat. Nem biztos, hogy ők a hibásak abban, amiért nem lehet konszenzust elérni például a városligeti múzeumi negyed ügyében. A kudarcokban benne van az építésztársadalom szétesettsége is. Amikor együtt meg kellene mutatni az erőnket szakmai kérdésekben, akkor valahogy nem áll össze a csapat. Ezt tudván, a politikusok következmények nélkül mondanak butaságokat, mert annyi bizalmuk nincs irántunk, hogy meghallgassák az álláspontunkat.
– És az önök háta mögött döntenek.
– Nem mondanám. Rosszhiszeműséget nem feltételezek róluk. Egyszerűen arról van szó, hogy nincs szakmai kontroll a döntések mögött, és emiatt félrecsúsznak a dolgok. Külföldön – például Franciaországban, Kínában – sokkal erősebb a mérnöki közösség kiállása.
– Bosszankodik azon, hogy nálunk nem így van?
– Úgy élem le a legszebb alkotóéveimet Budapesten, hogy nem tudok maradandóan hatni azokra az urbanisztikai folyamatokra, amelyek legalább az utánam jövő generáció életét jótékonyan befolyásolhatnák. Ahogy mennek az évek, egyre jobban hatalmába kerít a kínzó érzés.
– És egy idő után majd lemondóan legyint?
– Aki ismer engem, az tudja, képes vagyok buldog módjára harcolni az igazamért. Fáradhatatlan vagyok. Tizedszer is ugyanolyan kedvesen mondom el a véleményemet. Bár az is igaz, hogy már nem olvasok napilapot, tévém nincs, csak rövid híreket hallgatok a rádióban, merthogy muszáj tájékozódni – és sokkal jobban érzem így magam!
– Nem szokták a szemére vetni, hogy azért jut bizonyos feladatokhoz, mert Orbán Viktor katonatársa volt?
– És? Tehetek én arról? Semmit nem jelent. Amikor kormányszinten mindenki a keleti nyitásról beszélt, nem tudtam odavinni egy konzult a százezer négyzetméteres kínai kulturális központ alapkőletételére. Nagyon kellemetlen volt. El sem érte a politikusok ingerküszöbét ez a világviszonylatban is kiemelkedő beruházás, ahol mi, magyarok vittük a prímet.
– Hogyan jutott hozzá a kínai megrendeléshez?
– Kínában a kulturális forradalom után a nagyobb városokban egymás után épültek a monumentális intézmények, azt bizonyítván, hogy az emberek művelődési igényei megváltoztak. Amit most mesélek, az XXI. századi csoda. Életemben ilyen gyorsan még nem jutottam munkához. Európai tanulmányútja során megfordult a Művészetek Palotájában a 16 milliós város, Sencsen polgármestere, aki a delegáció egyik hölgy tagjának megjegyezte, hogy keresse fel ennek az épületnek a tervezőjét, mert vele szeretné folytatni a megkezdett beruházást. Másnap bekopogtatott az irodám ajtaján a hölgy – akinek történetesen magyar a férje –, és rövid időn belül egy kínai párt- és kulturális bizottság előtt találtam magam. Próbáltam összeszedett lenni, végül is abban a néhány percben az országomat és a magyar mérnöki tudást képviseltem, úgymond vizsgáztam a kultúránkból. Döntésükben az is közrejátszhatott, hogy milyen a fellépésem, a modorom, a külsőm. Az első pillanattól éreztem: nem lehet nyugat-európai új gyarmatosítóként megjelenni és megmondani a tutit egy négyezer éves történelmi múltú országban. Mindenre kiterjed a figyelmük, negyedik-ötödik ottlétemkor még arra is figyelmeztettek, hogy nem megfelelően öltöztem.
– Idehaza is csokornyakkendőt, selyemsálat, mandzsettagombot visel. Önmagát „barokk figurának” szokta nevezni.
– Voltam olyan tervezői egyeztetésen, ahol meg kellett mondanom, melyik üzletben vettem a nadrágomat. Kínában viszont nem ez a legfontosabb, olyasfajta magas művészeti és mérnöki tevékenységnek nézik az építészetet, ami miatt egy jó szakembernek óriási rangja van, miközben nálunk a tanár, az orvos, a mérnök nem tud felnőni a bankárok magaslatáig, amiért persze nem őket kell hibáztatni. A kínai partnerek limuzinnal hordoztak, mindenben a kedvemben akartak járni. A polgármester a vacsorán átrakta a tányéromra a hal fejét, ami ott a vendég iránt érzett alázat jele.
– Nálunk nem így van?
– Itt inkább elveszik a hal fejét.
– Elárulja, hogy milyen házban lakik?
– Minden építész arra vágyik, hogy megtervezi a saját otthonát. Sok küzdelmes gondolkodás után fészket raktam egy öreg villa tetőterében, holott addig mindenkit lebeszéltem ebbéli szándékáról, mivelhogy fedélszékben nem lehet élni. És a sötét denevértanyából öt év alatt kialakítottam azt az eklektikus, nagyvonalú, lakályos életteret, ahol jól érzem magam.
origo.hu
metropol.hu
origo.hu
mandiner.hu
veol.hu
mindmegette.hu
origo.hu
nemzetisport.hu
origo.hu
origo.hu
origo.hu