![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17563587_auto_resized.jpg?ver1)
Saldanha bemutatkozott, az FTC nyert a centenáriumi meccsen Balatonfüreden
nemzetisport.hu
![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17563587_auto_resized.jpg?ver1)
Előfordult, hogy a homlokvillás és a tolóoszlopos targoncák mesterei indultak harcba a Debrecen Drive fesztiválon: a feladat az volt, hogy a járgányuk segítségével melyikük tud egy gumilabdát a leggyorsabban egy ládába bedobni, de volt itt hírességek autóversenye és motoros kaszkadőrbemutató is. Láttam százmilliókat négy keréken, kétszáz lóerős „parasztmercit”, azaz 1200-as Ladát is, de legjobban mégis a pedálos kisautóm hiányzott.
Fotó: VAJDA JOZSEF ATTILA
Elveszett a fotó, vagy nem találom. Pedig kerestem, merthogy hírül adták: a múlt hétvégén rendezett Debrecen Drive fesztiválon látható lesz a világ egyik legnagyobb pedálosautó-magángyűjteményéből vagy kétszáz példány. Márpedig nekem volt egy ilyen, mégpedig az ’50-es évek legelején. Az elveszett fotón a bátyámmal együtt ülünk a kétszemélyes, nyitott – vagyis kabrió! – sportkocsiban. A színe piros volt, bár az nem látszott a fekete-fehér képen… Fából volt. 1953-at írtunk; messze még a műanyag, s a pedálos Moszkvicsot is csak jó húsz évvel később kezdték gyártani a Lenini Komszomol Autógyárban, természetesen futószalagon, akár az igazi autókat. Tehát fából volt, vagyis ménkű nehéz lehetett. Mindenesetre soha nem vitték le a Rudas László utcai házunk harmadik emeletéről (lift nincs), maradt pedálozásra a gang. De hogy egyáltalán hogyan került föl, a harmadikra – sajnos elfelejtettem megkérdezni apámat… Szóval a piros kisautóm fotóját szorongatva szerettem volna megnézni a Nemes Pedal Cars egyedülálló gyűjteményét, hátha köztük van az enyém is. Hiszen a csodás, vagy éppen normális, autóra hasonlító kisautók mellett a legegyszerűbb konstrukciók is helyet kaptak a tárlaton, mint például egy pedálos talicska. Az egyiket hosszan nézegetve némi emlékkép is felderengett, de fotó nélkül mire mentem volna? Hát azért nézzünk körbe, nézzük meg a fesztivált: a kiállított, közel ezer, két- és négykerekűt, az új és veterán autókat, az autóbuszokat, a katonai járműveket, a kamionokat, a raliautókat, a szuper sportkocsikat, a targoncákat és a motorokat. – Negyedszer rendezzük meg a Debrecen Drive fesztivált – mondja a Campus Kft. kedves marketingvezetője, Baráth Anikó, aki nélkül tán még most is a bejáratnál toporognánk, merthogy ugyan vagy fél tucat pénztár igyekezett belépővel ellátni a hatalmas tömeget, de csak lassan fogyott a sor.
– Általában úgy harmincezren látogatják ezt a rendezvényünket, s úgy tűnik, az idén sem leszünk kevesebben. Ráadásul vasárnap gyereknap, de mi már szombaton is programok tucatjaival várjuk a kicsiket. A minidrive-on elektromos kisautókkal mérhetik össze ügyességüket, lesz arcfestés, csillámtetoválás, zenés gyermekműsor, óriáskirakó, piknikezés. Az ügyességi versenyek mellett katonai járművekbe, tűzoltóautókba, rendőrségi járművekbe, de akár kukásautóba is beülhetnek. Azt pedig, hogy milyen népszerű ez a program, jól jelzi: a megkülönböztető jelzésű autók szünet nélküli villogása és szirénázása betölti a Nagyerdőt. A főbejáraton végre átjutva az autószalonok kocsijait kerülgetjük. Ahogy mondani szokták: mindenki itt van, aki számít. Vagyis elhozta új kollekcióját a Mercedes, a Fiat, az Alfa Romeo, a BMW, a Mini, a Lexus, a VW, a Citroën, a Renault; a japánok, és a dél-koreai SSangYong is. És biztos kihagytam egy csomó márkát…
Kicsit odébb belebotlottam a Suzuki standjába, ahol nem az autóikat, hanem a 2024-es motorkerékpárjaikat mutatták be. Bocsánat a magánügyért, de mivel magam is egy Suzuki choppert kergetek, ide is benéztem. Ahol is, a koromnak egyébként megfelelően, korszerűtlen vénembernek bizonyultam, ugyanis a gyár felhagyott a chopperekkel, merthogy az olyan öreguras. Helyette jönnek a sportmotorok – élükön a gyorsaságban verhetetlen, 300-zal repesztő Hayabusával –, a bokorugró túrázók, a robogók és a szokásos utcai modellek; ez utóbbiak viszont idén elég harciasra sikeredtek. (Ha hazamegyek, lemegyek a garázsba, és juszt is megsimogatom az 1500-as chopperemet, de tragikus végünket nem mesélem el neki. És azt se, hogy az angol Triumph idegurított egy Rocket nevezetű kétkerekűt, ami sajnálatos módon bitang jól néz ki, három hengerébe 2500 köbcenti fér, s nem mellesleg 167 lóerős. Jó, nem egy chopper, de azért gyönyörű!)
Miközben sajnálkoztam egy sort nyugger státuszomon, a közelben hatalmas ordítás közepette folyik egy gyerekverseny: a különféle cégek által épített csodamasinákat be kell tolni, s amelyik a legelébb gurul a célba, az győz. A nemes vetélkedésbe a mentősök, de még a Katasztrófavédelem is beszállt saját építésű szerkentyűivel. Az ordítozást a versenyt vezető bemondó produkálja; mintha 1997-ből hallanám a Forma–1-es közvetítéseket rendszeresen végigsikoltozó Palik – „Hova tűnt Damon Hill?” – Lászlót… És ha már Forma–1 – amúgy pont ekkor zajlottak az időmérők a hétvégi monte-carlói futamon –, itt is akadt versenyautó. Ha nem is Forma–1-es, de Forma–4-es kettő is. A Gender Racing Team korántsem a mostanában sokat emlegetett társadalmi nemről, hanem a csapatfőnök Gender Tamástól kapta nevét. Jó tíz éve versenyeznek a Forma–4-ben, természetesen magyar bajnokok, de nemzetközi szinten is jegyzik őket. A kiállított két versenyautójuk a keresztségben a Tatuus F-4-T-421, illetve a Tatuus F-4-T-014 nevet kapta, nagyjából 500 kilósak, ezért aztán pokoli gyorsak: 2 másodperc környékén érik el a 100-as tempót, a végsebességük pedig 300 körüli. És ez még „csak” a Forma–4! Ami, egyébként, mondják, az első lépcső a Forma–1 felé vezető hosszú úton, hiszen közben van még a Forma–3 és a Forma–2 is. Közvetlen mellettük sorakoznak a nem versenypályára tervezett, de akár ott is helytálló autócsodák: Jaguarok, Ferrarik, Mercedesek – öregecskék és maiak. Itt bizony érdemes összeszámolni a konyhapénzt: százmilliók állnak négy keréken! Újabb üvöltés: ezúttal a ralisok okozzák a hangorkánt, próbálgatják a másnapi versenypályát. Bár vannak bukócsöves, igazi versenyautónak átépített gépezetek – nekik piros I betűs rendszámuk van –, de a többség kívülről úgy néz ki, mint egy szériaautó. Egész addig, amíg be nem indul a motor. Mert akkor következik az üvöltés, a hörgés, a sivítás, amelynek következtében gumicsikorgás és füstfelhő tölti be a teret. Egy küllemre ismerős, 1500-as Zsiguli motorja – ugyebár ez volt egykor a „parasztmerci” –, némi piszkálgatás után, a hetvenvalahányról éppenséggel 200 lóerősre nőtt.
És akkor még nem szóltunk a targoncaversenyről – a 100 ezer forintos fődíjért a homlokvillás és a tolóoszlopos targoncák mesterei indultak harcba: a járgányuk segítségével melyikük tud egy gumilabdát a leggyorsabban egy ládába bedobni –, a celebek és hírességek autóversenyéről, a motoros kaszkadőrökről – ezt meg ne próbálják otthon, intette a nézőket a bemondó –, a BMX-esek produkcióiról, és a kevéssé autós, de fesztiválokon elvárható kísérő programokról: a baltadobálásról, lézeres céllövészetről, kutyás bemutatókról, ilyesmikről. Közben pedig az okosságokra kíváncsiak sem maradtak információ nélkül: az impozáns víztorony tövében egymást követték a szakmai előadások. Felszólalt „Becsületesnepper” és „Autósámán”, de azért a legtöbb szó az e-mobilitásról esett, vagyis az elektromos autók jövőjéről, a szükséges infrastruktúra kiépítéséről, és természetesen Debrecen városáról, ami időközben akkumulátor-nagyhatalom lett. Nem tudom, a rajtam kívül a Debrecen Drive-ra kilátogató 29 999 nézelődő hogyan érezte magát, de a 30 ezredik, vagyis jómagam nagyon jól. Ugyan a piros kisautómat nem találtam meg, de tán majd legközelebb…
nemzetisport.hu
mindmegette.hu
she.life.hu
hirtv.hu
vaol.hu
origo.hu
mindmegette.hu
origo.hu
origo.hu
borsonline.hu
origo.hu