![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564027_auto_resized.jpg?ver1)
Élő közvetítés: Németország-Magyarország
origo.hu
![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17564027_auto_resized.jpg?ver1)
Alig három évtizeddel a Rákóczi-szabadságharc után a Habsburg Birodalom a szétesés határára került. A magyar nemesség mégsem lázadt fel Mária Terézia ellen, hanem mellé állt. Az okoknak jártunk utána.
Kép: Mária Terézia mint magyar királynő. Ismeretlen festőművész alkotása, 1750 körül
A fiúgyermek nélkül maradt III. Károly a híres Pragmatica Sanctio nevezetű törvényével 1713-ban elismertette tartományaival a Habsburg-ház nőági örökösödését. Mária Terézia esedékes trónra léptét még az európai udvarok is elismerték. Ám amint 1740-ben meghalt Károly, Poroszország, Franciaország, Bajorország és Szászország kapva kapott az alkalmon, és megtámadta a mindössze 23 esztendős uralkodónő birodalmát.
Mária Terézia számtalan problémával örökölte meg trónját: az ezt megelőző évek háborúi miatt kiürült a kincstár, fegyelmezetlenséggel küzdöttek a hadseregben, és hivatalnokai sem éppen a legrátermettebbek voltak. Szilézia, Csehország és a nyugati osztrák tartományok hamar elestek, így Mária Terézia Pozsonyba összehívta a magyar országgyűlést.
A honi nemesség segítségére volt szüksége, hogy a Habsburg Birodalom szét ne hulljon.
A magyar urak először nem hajlottak a dologra, azonban egyik nap minden megváltozott. Egy anekdota szerint a királynő fekete gyászruhában, karjában újszülött gyermekével, a későbbi II. Józseffel állt ki eléjük. „Mindenkitől elhagyatva, egyedül a magyarok hűségéhez és régóta ismert áldozatkészségéhez folyamodunk.” Miközben ekképpen beszélt a birodalom válságos helyzetéről, belecsípett csecsemőjébe, aki felsírt, mire a meghatódott nemesség egyöntetűen felkiáltott: „Vitam et sanguinem pro rege nostro!”, azaz „Életünket és vérünket királyunkért!”. Számos forrás bizonyítja, hogy a csecsemőt csak később hozták Pozsonyba, vagyis az anekdota így nem igaz.
Más történet szerint a nemesek lelkes felkiáltásukhoz azt is hozzátették, hogy „sed avenam non”, ami annyit tesz, hogy „de a zabunkat nem”. Amivel arra utaltak, hogy a háború költségeit nem hajlandóak állni. Ez minden bizonnyal igaz is, kérdés, hogy akkor hirtelen elhangzott-e.
Az viszont tény, hogy a nemesség másnap megszavazta egy harmincezres sereg kiállítását. Természetesen nem feltételek nélkül: csapataiknak kiharcolták a magyar vezényleti nyelvet, az uralkodónővel megerősíttették a nemesi jogokat, és visszavonatták III. Károly néhány kedvezőtlen intézkedését.
A helyzet utólag mindenképp különös. Pontosan harminc évvel vagyunk a Rákóczi-szabadságharc után (1741), amikor is az ország nyolc éven át harcolt a Habsburg-ház ellen. Ráadásul Károly Albert bajor választófejedelem, miután Felső-Ausztria és Csehország rendjei is elfogadták uruknak, a nádornak és az esztergomi érseknek is jelezte magyar trónigényét.
Miért állt mégis a magyar nemesség a Habsburg-ház mellé? Ahhoz, hogy ezt megértsük, egy kicsit vissza kell mennünk az időben. A török kiűzése 1699-re megtörtént, a karlócai béke szerint az ország felszabadult az oszmánok alól, kivéve a Temesközt. 1717-ben ezt is visszafoglalták a császáriak. Ám 1737–39-ig újabb törökellenes háború zajlott, amikor például Nándorfehérvár ismét a szultán kezére került.
Az egyik fő ok tehát, amiért a magyarok a Habsburgok mellé álltak, az a törökveszély. A szultáni hadak ott voltak a határon, Nándorfehérvár újbóli eleste pedig azt mutatta, hogy még mindig fenyegetően vetül hazánkra a félhold árnyéka. Márpedig ebben a helyzetben érthető, hogy a nemesség odaállt amellé a dinasztia mellé, amelyiknek a vezetésével sikerült kiűzni a törököt. Másrészt az ország kimerült volt. Éppen az említett, évtizedekig elhúzódó törökellenes hadjáratok, valamint a Rákóczi-szabadságharc után kellett volna vállalni még egy óriási pusztítással járó háborút a császáriak ellen. Harmadrészt Rákóczi halálával nem volt olyan vezéregyénisége a nemességnek, aki királyjelöltként komolyan szóba jöhetett volna. Mindezek összessége okozta azt, hogy a magyar nemesség nem lázadt fel Mária Terézia ellen, sőt óriási erőkkel támogatta.
Jó magyar vagyok, szívem tele van hálával e nemzet iránt! – írta később az uralkodónő.
A magyar gyalogsági és huszáralakulatok, illetve a királynő mellé felállított magyar testőrség katonái fontos szerepet is játszottak abban, hogy a végül 1748-ig elhúzódó, a Habsburg-ház létét veszélyeztető konfliktusból a császárság – még ha Sziléziát el is veszítette, és Nápolyt nem tudta visszaszerezni – sikerrel jött ki.
A királynő férje halála után levágatta hosszú haját, drága ékszereit elosztogatta, és élete hátralévő részében özvegyi ruhát viselt. Idős korában, amikor már nem tudott lépcsőn járni, kötélre függesztett karosszékben eresztették le a családi kriptába, hogy meglátogathassa férje nyughelyét. A bécsi Kapucinus kriptában helyezték örök nyugalomra, ahol összesen 107 szarkofág és 5 szívurna található. Az egyetlen, nem a Habsburg családhoz tartozó „lakója” Karoline Fuchs-Mollard grófné, Mária Terézia nevelőnője, akitől még halála után sem tudott megválni.
Mária Terézia a korban szokatlan módon szerelmi házasságot kötött Lotaringiai Ferenccel, akit gyerekkora óta ismert, és akihez haláláig gyengéd érzelmek fűzték. Összesen 16 gyermeknek adott életet 19 év alatt, de ezek közül csak 10 érte meg a felnőttkort. Hozzá kell tenni, ez az arány a korabeli gyermekhalandóságot nézve kiemelkedően jó volt. A Lotaringiai Ferenccel kötött házasság nemcsak a boldog párkapcsolat miatt volt gyümölcsöző, de így – a férjnek hála – a császári korona is családon belül maradt, nők ugyanis azt nem viselhették. Gyermekei közül viszont csak Mária Krisztinának engedte meg az uralkodónő, hogy szerelmi házasságot kössön. Nem véletlenül tartja a mondás a Habsburgokról: „Míg mások háborúznak, te, boldog Ausztria, házasodj!”
origo.hu
metropol.hu
origo.hu
mandiner.hu
veol.hu
mindmegette.hu
origo.hu
nemzetisport.hu
origo.hu
origo.hu
origo.hu