A nyolcvanas évek második felének sztárszínésze volt Mickey Rourke: a macsó szépfiú olyan emlékezetes filmekben vette le kisfiús mosolyával a legdögösebb hollywoodi bombázókat a lábukról, mint a 9 és fél hét vagy az Angyalszív. Mickey Rourke (képünkön) ma ránézésre egy roncs: bokszolóként verette szét az arcát a színészi sikerek után, hogy aztán ezt plasztikai műtétek sorával próbálja meg helyrehozni, a lehető legszörnyűbb végeredménnyel. Közben pedig mindenkivel összeveszett, akivel lehetett, így a színészi karrierjét is a mélybe küzdötte.
A pankrátor című film főhőse, Randy „The Ram” Robinson a nyolcvanas évek egykori sztárpankrátora, aki mára a régi dicsőségéből élő, leharcolt ronccsá vált, fizikai és emberi értelemben egyaránt. A színész és a szerep közötti párhuzamot nem lehet nem észrevenni.
A színes, feliratos amerikai filmben Randy – szívbetegsége ellenére – esélyt kap egy utolsó nagy meccsre, miközben megpróbál újra közel kerülni az egykor elhagyott lányához, és kapcsolatot kezdeni egy melegszívű sztriptíztáncosnővel. Bár adná magát a lehetőség, de Darren Aronofsky rendező (Pí, Rekviem egy álomért) nem egy újabb hazug, a dicsőségről szóló hősmesét kerekített ebből a történetből. Nem, őt Randy érdekli – és Mickey. A személyes drámájukból, ami a film lecsupaszított, szemérmes, de mégis érzelmeket kiváltó ábrázolásmódja révén egyetemes szintre tud emelkedni, igazi létdráma válik. Ami, ellentmondásos módon, közben mégis hőst faragott valakiből – hisz Mickey Rourke csillaga A pankrátor révén fényesebben csillog, mint valaha.