![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17563685_auto_resized.jpg?ver1)
Kilencgólos győzelemmel kezdte a női kézi BL-t a Ferencváros
nemzetisport.hu
![](https://zoe.mediaworks.hu/public/uploaded_pictures/17563685_auto_resized.jpg?ver1)
Van a jándi gátőrnek egy kutyája, Bogár a neve. Neki is, mint minden kutyának, megvan a saját története. Nyolc éve kezdődött. Áradt akkor a Tisza, Tóth József gátőrnek a naményi híd mellett naponta többször is ellenőriznie kellett a mércét. Egy hajnalon halk vinnyogást hallott a túlpartról, és este megint. Majd másnap reggel is, este is. Harmadnap átbaktatott a túlsó oldalra. Két kiskutyát talált. Az egyik nyakig elsüllyedve az iszapban, a másik törött lábbal a parton. Akkor törhetett el, mikor a vízbe hajították őket.
A szukának egy ugornyai villanyszerelő lett a gazdája, a törött lábúnak meg a barátom, a gátőr. Mindkettőből kemény, hűséges eb lett, akik a legzordabb télben se mennek fedett helyre. Az idegent eltűrik, de nem szeretik. Nekik csupán egyetlen ember létezik: a gazda.
Egy gátőrportán előfordul mindenféle jószág, de köztük vitathatatlanul Bogár az úr. Volt, mikor Jóska hetven kecskénél is többet tartott. Aki ismeri a kecskét, tudja: annak hiába beszél az ember, megy a saját feje után, és még kárt is csinál. A gátőr kecskéi egyedül Bogártól tartottak. Egyszer mégis megszöktek. Ráadásul vitték magukkal a birkákat is. Már egy hete odavoltak, mindent tűvé tettek értük. Már Bogár is teljesen megbolondult. Reggel eltűnt, délben visszajött, és ugatott, morgott, kereste az emberek tekintetét, de azok a kecskékkel voltak elfoglalva. Aztán a negyedik napon Bogár is eltűnt. Egy hét múltán aztán azt mondja lent a mércénél egy halász, hogy megvannak a kecskék! Vagy két kilométerre a gátőrháztól, egy leomlott part alatt, a Tisza mellé szorulva – Bogár őrzi őket. A hű eb kinyomozta őket, csak hát az emberek nem akartak olvasni a tekintetében.
És Bogárnak nemcsak a szeme jó, de a füle is. Nemrég a gátőrház udvarán arról tanakodott sok szakember, hogy merre kéne erősíteni a gátat. Gulács környékén volt a legrosszabb a helyzet, elindult hát a delegáció, hogy megnézzék a helyszínt. Kocsival mentek, körbe a kövesúton, Jóska is ment velük persze. Gulács Jándhoz a kanyarogókkal együtt vagy tíz kilométer, gyalog két óra. Egy óra múlva feltűnt a töltésen Bogár, és földig érő nyelvvel leült a gazdája lábához.
Mindenki el volt hűlve. Honnan tudta ez a kutya, hogy pont ide fognak jönni, hogy pont itt találja a gazdát? Jóska persze csak mosolygott, bolond lenne elárulni a titkot. Nekem se árulja el. Pedig én gyakran találkozom velük. Bogár azonban velem szemben is tartja a három lépés távolságot. Elfogad, mert már régen ismer, s az elé dobott szalonnabőrt is elveszi – de a kezemből soha. Közben pedig néz rám, furcsa, hideg, távolságtartó szemmel. Olykor-olykor igazi vádló tekintetet látok, mintha valamit mondani akarna. És sejtem is, hogy mit – pedig bizony isten, nem én dobtam le a hídról.
Csak az vigasztal, hogy így néz minden idegenre.
nemzetisport.hu
metropol.hu
travelo.hu
magyarnemzet.hu
vaol.hu
origo.hu
nemzetisport.hu
origo.hu
origo.hu
origo.hu
origo.hu